Homilie brněnského biskupa Mons. Vojtěcha Cikrleho
při bohoslužbě na Hod Boží velikonoční, neděle 8.4.2007

Už uběhlo skoro 2 tisíce let od onoho nedělního rána, kdy odvalený hrobový kámen změnil chůzi rozrušené Marie Magdaleny v běh k Petrovi a Janovi.
Ti vzápětí vyběhli neméně rozrušeni zpět k hrobu - a asi to nebyl jen poklus, když mladší Jan byl rychlejší.
Běželi k hrobu svých nadějí, které vkládali do Ježíše z Nazareta.
Právě on je dokázal nadchnout pro život  s Bohem.
Vším, co dělal, ukazoval Boží krásu, byl dobrý, spravedlivý, zbožný.
Život v jeho blízkosti měl perspektivu a oni  s ním byli šťastní. Všechno vsadili na tuto jedinou kartu – a teď tohle! Jeho ukřižováním se všechny jejich vize rozplynuly a všechno bylo jinak.

Možná i každý z nás může dojít k podobnému hrobu, ve kterém jsou pohřbeny naše životní naděje. Naděje našich životních vizí, že budeme dobrými a spravedlivými, že v nás budou mít druzí oporu, že budeme všemi svými schopnostmi stát vždy jednoznačně na straně dobra, že budeme věrní v tom, co jsme slíbili ... každý z nás tam může něco objevit. A pokud jsme pravdiví, pak i to, jak jsme zapleteni do zla a vin.

Tyto hroby patří ke všem zemím, dobám  epochám. Nachází se v nich lidské zklamání, utrpení, lidská bída a selhání, ale také krev, hrůza, smrt, a nejtěžší  provinění.

To vše jakoby se sbíhalo před hrobem ukřižovaného Ježíše, ke kterému doběhl Jan a čekal na pomalejšího Petra, aby vešli dovnitř. Vstupme tam s nimi.
Z pohřebního plátna, které leželo na svém místě splasklé a neporušené, a z roušky, kterou se zakrýval obličej - složené opodál - bylo každému z nich jasné, že Ježíšovo mrtvé tělo tam skutečně není a že jej ani nikdo nemohl odnést nebo ukrást. 
Byli zmateni a vůbec netušili, co se vlastně stalo. 

A právě v tu chvíli apoštol Jan intuitivně vycítil, že to všechno má nějaký smysl. Není to ještě pevná víra, která se opírá o Písmo, ale něco, co se probouzí v jeho srdci.
Kolik lidí, až do dnešních časů, prožilo tuto intuici, tento záblesk víry také?        

Že se Písmo nezabývá popisováním události Kristova vzkříšení snad nepřekvapuje. Jde o událost mimo zkušenost kohokoliv z nás, a tedy nepopsatelnou. Písmo bere vzkříšení Ježíše Krista jako fakt a mnohem více si všímá důsledků této události.
Ti, kteří měli strach, se najednou nebojí.
Ti, kteří byli plni zklamání a smutku, jsou šťastní a plni života.
Ti, kteří nevěděli, co dělat,  jednají s rozhodností.
A v tomto  výčtu by se dalo ještě pokračovat.

Svědectví těchto lidí je jednoznačné.
Ježíš žije - a oni se  s ním setkali.
Od Jana, přes váhajícího skeptika Tomáše, až po Kristova odpůrce  Pavla z Tarsu.
To nejdůležitější v jejich životech se odvíjí od setkání se Vzkříšeným.
Všechno, co prožili, všechno, co znali z Písma, všechny dřívější události s Ježíšem – to vše zapadá do sebe a tvoří jednotný celek otevřený k dalšímu doplňování.
Základní jistota zůstává - Bůh Ježíše vzkřísil.
A to je pravý důvod velikonoční radosti, v níž zvěstují lidem, že skrze Krista dostane odpuštění hříchů každý, kdo v něho věří.

Hrob Ukřižovaného, na kterém se sešly lidské ubohosti, viny a hříchy, které z lásky k nám vzal na sebe, se mění v místo Boží slávy, odkud slavně vstal.

Slavme tedy i my velikonoční svátky ne  se starým kvasem, tedy se špatností, která se může stát dokonce životním stylem prostupujícím nás jako zhoubná nemoc, ale slavme naopak s novým kvasem. To znamená: nechme se prostoupit velikonoční radostí jako uzdravující silou. 
Radostí, že Pán vstal z hrobu, aby nám připomínal, že perspektivou žádného z nás není smrt, ale život a aby nás provázel na všech našich cestách, kde se s každým z nás chce setkat.

A tak jako o Velikonocích zdravil  své učedníky, zdraví všechny, kteří jej chtějí přijmout za svého Pána, slovy: Pokoj vám. A přidává: Nebojte se!